Každý má své fobie, které ho nutí propadat panice. Takových věcí je ale jenom omezený počet, nemůžeme se přeci bát celého světa, to dá rozum. No a pak jsou tu rušivé elementy podobného ražení. Nevyvolávají sice slepou bázeň, ale ze židle dokáží nadzvednout spolehlivě. Hádáte správně, hovořím o věcech nikoli děsivých, nýbrž otravných. Mnohdy tak otravných, že dovádějí až k zuřivosti. A dle mého názoru jsou takovéto prvky snad ještě horší než ty největší strachy. Proč? Inu, setkáváme se s nimi každý den, jsou všude a je težké se jim bránit.
Je téměř 10 hodin ráno 8. února 2089. Teplota bloumá někde pod nulou a na nádvoří Bradavického hradu se schází profesor Rein s pár studenty, kteří u něj navštěvují hodiny dějin pro šestý ročník, ale i jiní, kteří jsou prostě jen nadšenci do dějin (nebo se možná jen na chvíli chtějí dostat z hradu).
Na Vánoce tohoto roku jsem se těšila víc, než na ty ostatní. Znamenalo to, že čtyři dlouhé měsíce plné učení hodím za hlavu a konečně strávím trochu času v obýváku, zabalená do tlusté deky, s teplými ponožkami na nohou a u krbu. Měla jsem naplánováno, že s rodiči upeču cukroví, tentokrát – bez keců – ozdobím Vánoční stromeček a výjimečně nebudu štěkat na sestru, kdykoli se ke mně přiblíží na víc jak pět metrů. Naplánovala jsem si zkrátka krásnou domácí pohodu, koulovačky, sledování sněhu za oknem a válení sněhuláka. Po nastoupení do vlaku jsem cítila jakousi pohodu u srdíčka.
Modrý šéfredaktor se omlouvá za zdržení se zveřejněním článku a slibuje svou nehynoucí aktivitu v budoucích měsících a letech.
Znáte to. Na konci školního roku se nemůžete dočkat, až ta šaškárna s těma zkoušma skončí a vy si užijete dva krásné a dlouhé měsíce prázdnin. Budete se chodit koupat, na procházky, začnete běhat a dělat něco pro svoje zdraví. Budete jíst tak, aby to vašemu tělu co možná nejméně škodilo! (Ach, jsme naivní, že?) Plus vás přestanou ve snech strašit nedodělané úkoly a profesoři, co řvou, že takhle to nejde a že hloupější a horší třídu za celý svůj život neučili. (Kecaj, když jste ve třídě vy, nemůže bejt tak špatná, ne?)
Konečně začíná volno a vy ve snech vídáte sebe, jak běháte po rozkvetlé louce, koupete se v jezeře, v bazénu, užíváte si chvilek se svými kamarády a všechno je krásné a dokonalé. No, není?
Není.
Tady máte pár důvodů, proč nesnáším léto.
Zima podle kalendáře začíná až 21. prosince, my všichni však víme, že je to už o mnoho dřív. Přes den začíná být větší a větší zima a přes noc jdou teploty dokonce do mínusu. Na nádvoří se scházející první studenti netrpělivě očekávající sníh a u krbů se tísní ti, kterým zima vadí. Zima ale není jen o sněhu, protože v tomto období je také hodně nemocných lidí.
Jak jste prožívali den, kdy jste se dozvěděli, že jste opravdu kouzelníci? Byli jste šťastní, nemocní, nebo smutní? Nevím, jak vypadal váš den, ale můj byl následující: vzhledem k tomu, že pocházím z rodiny, která je v podstatě celá prolezlá magií, dopis jsem očekávala s dávkou neochvějné jistoty. Jeho přítomnost měla být samozřejmostí.
Dne 9. 4. 2087 jsem se ve večerních hodinách sešel s profesorkou Wildrose ve Velké síni, abych s ní udělal rozhovor pro svůj úkol do Obrany proti černé magii, ve kterém jsem měl napsat patnáct zajímavých faktů o některém z vyučujících daného předmětu. Po domluvě s ní jsem rozhovor následně zaslal i sem do Bradavičníku, protože si myslím, že obecně o svých profesorech víme poměrně málo, a tak se alespoň se slečnou Wildrose takto můžete vy, čtenáři, seznámit trošku blíže.
Svátek svatého Valentýna mnozí z nás neslaví. Buď tímto svátkem opovrhují, či třeba nemají protějška, se kterým by jej slavili. Také jsem kdysi nebyla příznivcem tohoto svátku. Ale pro zamilované je vlastně každý den takovým svatým Valentýnem. Proč se tedy zaobírat speciálním dnem, kdy si páry rozdávají dárky a svou přítomnost? Nemůžou si dárky dávat i jiný den? Co je k tomu vede, že tento svátek slaví?
Velká část z vás, troufám si říct skoro polovina, chodí každý den přes páté patro. Nevím, jak pro vás, ale pro mě je páté patro skvělým odpočinkovým místem při cestě nahoru. A protože samotné odpočívání vypadá hloupě, zastavuji se u nástěnky s inzeráty, která tam visí. Za ty skoro dva měsíce se má kondička po prázdninách už trochu zlepšila, takže jsem sice schopná vyškrábat se až do Západní věže na jeden zátah, ale v pátém patře u nástěnky mě stejně potkáte velmi často. A já vám teď osvětlím proč.